Takže, toto je jedna z posledních maleb, kterou kdy Van Gogh namaloval.
Tyto poslední měsíce jeho života, byly pravděpodobně
ten nejúžasnější umělecký výlev v historii.
Je to jako by Shakespeare napsal Othella, MacBetha a Krále Leara během léta.
A úžasné na tom je, že Van Gogh to vše udělal bez naděje na výdělek či odměnu.
- Díky, že jsi mě sem vzal. - Není zač.
Seš na mě tak hodnej. Proč seš na mě tak hodnej?
- Vždycky jsem na tebe hodnej. - Ne takhle hodně.
Bereš mě na taková pěkná místa: Arcadie, Trojské zahrady, a teď tohle.
- Přijde mi to podezřelé. - Nic podezřelého na tom není.
Dělala jsem si srandu. Co tak vážně?
Každý tento obraz má hodnotu desítky milionů liber.
I když ve své době o ně nikdo nestál.
Prodal pouze jeden obraz, a to sestře svého známého.
Máme tu nejspíše toho nejlepšího úmělce vůbec.
I když kdybyste v době, kdy zemřel, prodali jeho díla
a dostali byste peněz tak akorát na pohovku a pár křesel.
Následujte mě nyní…
- Kdo to je? - To je doktor.
To byl doktor, který se o Van Gogha staral, když zešílel.
To jsem věděl.
Hele, tady je! Ten skutečnej.
Ano. Je to skoro jako bys ho to viděla přímo malovat.
Křivit barvy do tvarů…
- Moment. - Co je?
Koukni na to.
- Na co? - Něco velice nepříjemného.
- Co velice nepříjemného? - Tady, v okna kostela.
- To je tvář? - Ano.
A vůbec ne hezká tvář.
Poznám zlo, když ho vidím, a právě ho vidím v tom okně.
Promiňte, že vyrušuji bude to jen chvilička, omlouvám se.
Rutinní inspekce, Ministerstvo umění a...
- umělování. Takže, ehm… - Doktor Black.
Ano, jistě.
- Kdy byl nakreslen ten obraz toho kostela? - Ah, zajímavá otázka.
- Většina lidí… - Docela spěchám. Kdy to bylo?
- Přesně? - Co nejvíc přesně to půjde.
Bez dlouhých proslovů, pokud by to šlo. Spěchám.
No v tom případě, někdy mezi prvním a třetím červnem.
- Roku? - 1890.
To bylo v tom roce co… co se zabil.
Děkuji vám, pane. Byl jste velmi nápomocen.
Pěkný motýlek. Motýlky jsou cool.
- Váš je také… - Oh děkuji vám.
Mluvte dál. Musíme jít.
- A co ty ostatní obrazy? - Umění počká. Tohle je otázka života a smrti.
Musíme mluvit s Vincentem Van Goghem.
VINCENT A DOKTOR
Takže, plán je. Najít Vincenta a nechat ho nás dovést přímo do kostela za naším nepříjemným kamarádem.
- To bude hračka. - No, ne…
Očekávám, že s panem Van Goghem nebude nic snadné.
Tak, pravděpodobně bude v místní kavárně.
Tak trochu oranžového světla, s židlema a stolama venku.
- Jako tahle? - To je ona.
A nebo spíš jako tohle?
Jo, přesně takhle.
Dobrý večer.
Říká vám něco jméno Vincent Van Gogh?
O něm se mi nezmiňujte.
Pardon.
- Znáte Vincenta Van Gogha? - Bohužel.
Bohužel?
Je to ožrala, šílenec a nikdy neplatí své účty.
Ale je to dobrý malíř, ne?
Ale no tak! No tak!
Jeden obraz za jeden drink.
To je dobrá cena.
Byla by to dobrá cena, pokud by ty obrazy za něco stály.
Nemůžu si je pověsit na zdi.
Vyděsil bych zákazníky k smrti.
Už stačí, že vás tu máme naživo,
nepotřebujeme tu mít vás, jak koukáte na zákazníky v pitomém klobouku. Zaplaťte nebo jděte.
- Já klidně zaplatím. - Cože?
No, pokud chcete, zaplatím za ten drink.
Nebo zaplatím za ten obraz, a vy si za to koupíte drink.
A vy jste kdo?
Já… jsem tady nový.
Tak v tom případě, nevíte tři věci.
První, platím si za pití sám, děkuji.
Druhá, nikdy nekupuje mé obrazy, protože by se mu smálo celé městečko,
takže pokud tu chcete zůstat, raději si nechte peníze pro sebe.
A třetí, vaše kamarádka je pěkná, ale měl byste si hledět svého.
No tak, jen jeden drink.
- Zaplatím zítra. - Ne.
Nebo na druhou stranu, více soucitně, ano.
Nebo na druhou stranu, abych si ochránil podnik před šílencem, ne.
Nebo…
Ale no tak, nechte toho!
Prosila bych láhev vína, kterou si poté vypiju s kýmkoliv budu chtít.
To by mohlo být dobré.
- To mi vyhovuje. - Dobře.
Ten váš akcent.
- Vy jste také z Holandska? - Ano. | - Ne.
Myslí tím ano. Takže začneme znovu.
- Zdravím, já jsem Doktor. - Věděl jsem to!
Pardon?
Můj bratr mi stále posílá doktory, ale nijak mi nepomůžete.
Ne, takovýhle doktor, ne.
To je úžasné, nemyslíš, Amy?
- Rozhodně. Jeden z mých oblíbených. - Jeden z vašich oblíbených, co?
- Ještě jste mou práci neviděla. - Ano.
Jeden z mých neoblíbenějších obrazů co jsem viděla. Obecně.
Tak to jste jich moc vidět nemohla.
Je to hrozné.
Ale nic lepšího nesvedu.
Vaše vlasy, jsou oranžové.
Ano. Tak jako vaše.
Ano.
Byly více oranžové, ale teď ovšem, již méně.
Takže, Vincente, maloval jste nedávno nějaké kostely?
Nebo to plánujete? Jsou kostely, kaple, náboženské věci,
něco do čeho byste se rád pustil? Jako v blízké budoucnosti?
No, je tu jeden kostel, který chci namalovat, až bude správné počasí.
To je velmi dobrá zpráva.
Byla zavražděná.
- Pomozte mi! - Tohle už tak dobrá zpráva není.
Jdeme, Amy, Vincente!
Někdo jí rozsápal.
- Počkejte, podívám se. Já jsem Doktor. - Kdo je to?
Ale, ne, ne, ne.
Je mrtvá?
Zmizte vy supy! Tohle je má dcera. Giselle.
Jaké monstrum to mohlo udělat?
- Běžte od ní! - Dobře, dobře.
Dostaňte odsud toho šílence!
To ty jsi to na ní uvrhnul. Tvé šílenství! Ty!
On za to může!
Jste v pořádku?
Ano, jsem na to zvyklý.
Už se něco podobného stalo?
Před týdnem. Je to příšerná doba.
Jak jsem si myslel. Jak jsem si myslel. Pojďme, měli bychom vás dostat domů.
- Kde jste ubytovaní? - Oh, jste velmi laskav.
- Temná noc. Velmi hvězdná. - Není to moc.
Žiju tu sám.
Ale na jednu noc by to mohlo stačit. JEDNU noc.
- Zůstaneme s ním? - Dokud nenamaluje ten kostel.
- Pozor. Tenhle je mokrý. - Cože?
Omlouvám se za nepořádek.
- Pěkný nepořádek. - Vím, že jediný komu se líbí mé obrazy, jsem já.
Páni.
A tím myslím opravdu: Páni.
Ano, je to hrozný. Opravdu budu muset uklidit.
Musím, opravdu musím.
Dá si někdo kávu?
Já ne, děkuji.
Víte, měl byste být opatrný. Jsou… drahocenné.
Možná tak pro mě. Pro ostatní těžko.
Pro mě ano!
No, to je velice laskavé. A laskavost se vítá.
Dobře, takže, ten kostel. Je poblíž?
- Co to máte s těmi kostely? - Jen příležitostní zájem, víte?
Prý příležitostně.
Mně se zdá, že nemluvíte o ničem jiném.
- Je to podivín. - Dobrá, tak si promluvíme o vás.
Co zajímá vás?
Tak se rozhlédněte.
Umění.
Mně se zdá, že v tomto světě je mnohem víc věcí, než obvyklé oko dokáže vidět.
Věřím, že pokud se podíváte pořádně,
tak, že v tomto vesmíru je mnohem více divů
než byste si dokázal představit.
To mi nemusíte říkat.
Barva! To barva je to hlavní.
Dokonce je slyším.
Poslouchám je.
Pokaždé když vyjdu ven, cítím, jak na mě příroda křičí.
"Pojď! Pojď si pro mě! Pojď!"
"Pojď! Zachyť mé tajemství."
Možná té kávy už bylo dost.
Co takhle pěkný šálek čaje?
Co takhle heřmánkový čaj, nebo tak? Amy?
Kde je Amy?
Ne, ne. NE!
Amy? Amy?
Co se stalo?
Dívala jsem se tu na obrazy když mě něco bouchlo do zad.
To je dobrý. Už je to pryč a my jsme tady.
V klidu. V klidu!
Co se děje? Co to dělá?
Nemám ponětí. Panečku.
Běžte. Běžte!
Jo, jo, jo. Dobrý nápad. Amy, běž pryč. Má nějaký záchvat.
Pokusím se ho uklidnit.
V klidu, Vincente, v klidu.
Hele, hele. To jsem já, to jsem já. Doktor, hele.
Nikdo jiný tu není. Takže, Vincente…
Pozor!
Vůbec nic nevidím. Co je to?
To je dobrá otázka.
- Pomůžu ti. - Ty ho taky vidíš?
Ano. Trošku.
No, ne. Vlastně ne.
Vy jste ho neviděl?
Ne. Hej!
Už je pryč.
Jasně. Ano, ovšem.
Dobře.
Takže je neviditelný? Jak vypadal?
Ukážu vám to.
Oh, ne, ne, ne!
- Co je? - Já jen… bylo to opravdu dobrý…
Ale, ne.
No jak chceš.
Dobře. Dobře.
Dobře. Amy, postarej se o pana Van Gogha.
A nepusť sem žádné neviditelné monstrum.
Ale co když čeká venku?
Neboj se. Risknu to. Co nejhoršího by se mohlo stát?
Mohlo by tě rozcupovat na kousky monstrum co nevidíš.
No, jo, jasně. Tohle.
Neboj budu zpátky dřív než řekneš: "Do čeho se to zas dostal?"
Ne tak rychle!
Ale dost rychle.
Uvidíme se.
Dobře. Kde seš? Pouhá omluva nestačí.
Myslel jsem, že jsi jen neschopné udělátko. Že jsi jen trapný dárek
od hloupé kmotřenky s dvěma hlavama a příšerným dechem. Dvakrát.
Jak jsem se jen mýlil.
...shoda nalezena, tisk připraven
Jméno: Doktor Planeta: Gallifrey
Dobře.
Dobře, funguješ.
A co zvládneš s tímhle.
Kdo je to?
Ne, to není on. Těch je tisíce a můžeš je kdykoliv vidět.
Ne. Rozhodně ne. Tohle je ten problém s impresionisty.
Nejsou dost přesní.
Tohle by se nikdy nestalo s Gainsboroughem nebo s nějakým jiným pořádným malířem.
Promiň, Vincente.
Prostě budeme muset nakreslit něco lepšího.
Tak tohle je lepší.
Se zpožděním, ale nakonec to máš dobře.
Tak kdopak to tedy je?
Páni. Tady jsi. Ty nebohé stvoření.
Ty brutální, vraždící,
opuštěná příšerko.
Snad se brzy potkáme, abych tě mohl vzít domů.
Zas tak brzo ne.
Tohle mi nedělej! Vyděsila jsi mě k smrti.
Promiň. Nudila jsem se.
Ať už miluješ jeho tvorbu, jak chceš,
je těžký užívat si jeho chrápání.
Budíček! Vstávat a cvičit!
Snídaně se podává na dvoře.
Páni! Nádherné ráno.
Tak vstávat.
A Amy má pro vás malé překvapení.
Chtěla jsem to tu trochu rozjasnit, jako mé díky za včerejší záchranu.
Myslela jsem, že byste je možná,
rád namaloval, nebo tak? Jen mě to tak napadlo.
Nejsou to zrovna mé oblíbené květiny.
- Vy nemáte rád slunečnice? - Ne, že bych je neměl rád.
Přijdou mi složité.
Stále mezi životem a smrtí.
Stále hledící k slunci. Trochu protivné.
I když,
jsou docela výzvou.
A jsem si jist, že to vládnete skvěle.
Ale, pohneme se. Musím vám něco ukázat.
To je on.
Ty oči bez slitování.
To je stvoření jménem Krafayis.
Cestují vesmírem jako stádo.
Mrchožrouti vesmíru.
Někdy jeden z nich zůstane pozadu
a protože jsou brutální rasou, ostatní se nikdy nevrátí.
Takže na jednotlivce můžete narazit kdekoliv.
Na naprosto nemilosrdného, naprosto opuštěného Krafayise.
A co dělají je… no, zabíjejí, než je někdo zabije.
Což se obvykle nestane. Protože je ostatní nevidí.
- Ale, já je vidím. - Ano. A tím máme výhodu, příteli,
a můžeme to ukončit.
Takže, nechcete dnes namalovat kostel?
A co to monstrum?
Věřte mi. Když to namalujete, tak přijde.
- Dobře. Dojdu si pro věci. - Nespěchejte.
A slibuji vám, že odsud zítra zmizíme.
- Tohle je riskantní. - Víc než normálně?
No popřemýšlej o tom.
V tomhle roce Vincent Van Gogh namaloval své nejlepší obrazy.
Pokud si nedáme pozor. Tak náš malý výlet může přinést
brutální vraždu toho nejlepšího umělce co kdy žil.
Půlka obrazů v tom muzeu prostě zmizí.
A bude to naše chyba.
Vincente? Vincente.
Vincente, mohu ti pomoc?
Je očividné, že nemůžete.
A až odejdete, každý vždycky odejde,
tak budu opět ponechán s prázdným srdcem a bez naděje.
Z mých zkušeností vím, že tu, překvapivě, vždy naděje je.
Vaše zkušenosti jsou nekompletní.
Vím, jak to skončí.
A neskončí to dobře.
Tak jo. Jdeme, pojďme.
Ven!
Jděte pryč!
Co tu děláte? Co tu děláte?
Dobrý. Odejdu. Odejdu.
Co se děje?
Odcházíme.
Všichni vědí, že je to citlivý muž.
Jen za pár měsíců si… vezme svůj vlastní život.
To neříkej. Prosím.
Tak jdeme. Musíme to zvládnout sami.
Musíme se dostat do kostela ve správný čas a snad se to monstrum objeví.
Jsem připraven. Jdeme.
- Je mi líto, že jste tak smutný. - Ale nejsem.
Někdy mě tyto nálady mučí celé týdny i měsíce.
Ale nyní jsem v pořádku.
Pokud se Amy Pondová dokáže, přenést přes neštěstí tak i já.
Já se přes nic nepřenáším. Jsem v pořádku.
Oh, Amy.
Slyším píseň tvého smutku.
Mám pocit, že jsi někoho ztratila.
Nejsem smutná.
Tak proč pláčeš?
To v pořádku. Chápu to.
Nejsem si jistá, zda já ano.
Dobře. Dobře!
Takže, musíme mít plán. Až se to stvoření vrátí…
- Tak s ním budeme bojovat. - Ano, a nebo.
Minulou noc jsme měli štěstí.
Mohl klidně Amy zabít.
Takže tentokrát,
se musíme ujistit, že ho také uvidím.
A jak to tak z ničeho nic uděláme?
Odpověď je zde. Mám výbornou, i když zapáchající kmotřenku.
Ale ne. To je ta nebohá dívka z vesnice.
Máš plán, že ano?
Ne.
Je to věc - je to jako plán, ale mnohem lepší.
A rozhodně mi řekněte, pokud uvidíte nějaká, však víte, monstra.
Ano. Možná jsem šílený, ale ne pitomý.
Ne, jistě.
A abych byl upřímný…
...nejsem si jistý, ani o tom šíleným.
Přijde mi, že deprese je velmi složit…
Pšt.
Pracuji.
Ano, jistě. Malujte.
Malujte!
Pamatuji se, jak jsem koukal jak Michelangelo maloval Sixtinskou Kapli.
Páni! Ten si stěžoval.
Říkal jsem mu. "Když se bojíš výšek, neměl jsi tuhle práci brát."
Pšt!
A Picasso. S ním to taky bylo.
Pořád jsem mu říkal, "Koncentruj se, Pablo, je to jedno oko,"
- "na druhé straně obličeje." - Ticho.
Tak normálně ubíhá čas?
Opravdu pomalu.
Ve správném pořadí.
Opravdu nemám rád, nedochvilné mimozemské útoky.
Jsi v pohodě? Zdáš se trochu…
když bych tě lépe neznala, řekla bych nervózně.
Něco tu není správně, a nevím co to je.
Tam. Je v tom okně.
- Kde? - Tam, napravo.
Jak jsem si myslel. Jdeme na to. Jdu dovnitř.
No, to já taky.
Ne. Jste Vincent Van Gogh.
Ne.
Ale vždyť nejsi ozbrojen.
- Ale jsem. - A čím?
Sebedůvěrou, tímhle a malým šroubovákem. To stačí.
Jakmile najdu správné nastavení tak šroubovák nikdy neselže.
Takže, Amy, jen jedna věc:
jediná, jednoduchá instrukce: "V žádném případě mě nesleduj."
Nebudu.
- Budeš ho sledovat? - No, ovšem.
Já tě miluju.
- Pohnul se? - Ne. Jen se přesunul do druhého okna.
Ale, moment!
Teď se otáčí.
Sakra! Posunul se.
- Doktore! - Amy!
- Doktore! - Neříkal jsem ti...
To je fuk. To vyřešíme později. Rychle sem!
Ani muk.
Nemůžeš dýchat trochu tišeji?
Ne!
- Už je pryč. - Pšt!
Asi nás slyšel.
Má úžasný sluch.
Co už je méně úžasné jsou naše šance na přežití.
Hej, nehledáš mě?
No pojď! No sem.
Jsem přímo tady, čekám tu na tebe.
No tak. Rychle! Za mě!
Dělá to něco?
- Kde je? - Kde myslíš, že je? Použij hlavu!
- Dělá to něco? - Nic.
- Vypadá to, že se mu to líbí. - Oh.
Skrčit! Vlevo!
Jasně, pardon.
Vaše vpravo, moje vlevo.
Tohle je k ničemu. Běžíme odsud.
No tak, tudy.
Dobře. Dobře.
- Takže plán: Amy, Rory. - Kdo?
Promiň, ehm Vincente.
- Jaký je plán. - Vlastně nevím.
Ale v budoucnosti, budu používat ten šroubovák jen pro šroubování šroubů.
Vydržte chvíli. Hned jsem zpět.
- Možná bychom s tím mohli mluvit. - Mluvit s ním?
No, ano. Mohlo by to být zajímavé dozvědět se jeho příběh.
Ano, i když na povídání možná nemá zrovna náladu.
No, zkusit to můžu. Poslouchej! Poslouchej!
Vím, že mně rozumíš.
i když vím, že nerozumíš proč mi rozumíš.
Také vím, že si s tebou nikdo nepovídal již hodně dlouho,
ale prosím… poslouchej.
Ani já nepatřím na tuhle planetu.
A také jsem sám.
Pokud mi budeš věřit, jsem si jist, že se můžeme,
no, domluvit.
A pak, a pak, kdo ví?
Tady, kámo!
Co dělá teď?
Točí se kolem místnosti. Jako by se točil dokola.
- Cože? - Jako by to bylo v pasti.
Pohybuje se u rohů místnosti.
Nic nevidím.
Jsem opravdu pitomej.
Ale no tak! Teď není čas na to abychom zlepšovali tvoji samolibost!
Ne, jsem opravdu pitomej a stárnu.
Proč to útočí, ale nikdy své oběti nesní?
A proč byl opuštěný svým stádem a nechali ho tu zemřít?
Proč si to beznadějně hledá cestu okolo zdí?
Nevidí. Je slepý.
To vysvětluje, proč má tak skvělý sluch!
Což také bohužel, vysvětluje, proč se teď
otáčí a míří přímo k nám.
Vincente. Vincente co se děje?
Chystá se zaútočit. Zpátky. Zpátky!
Vůbec nebyl bez slitování.
Byl bez zraku.
Nechtěl jsem, aby se to stalo.
Chtěl jsem ho jen zranit, nechtěl jsem ho…
Snaží se něco říct.
Co?
Je těžké tomu porozumět, ale myslím, že říká,
"Bojím se. Bojím se."
Klid. Klid.
To je dobrý. Budeš v pořádku. Pšt.
Bál se.
A tak se bránil.
Jako lidé když se brání, když jsou vystrašení.
Jako ti vesničani co na mě křičí.
Jako děti co na mě házejí kamení.
Někdy vyhrávání… někdy vyhrávání není zábava.
Chyť mě za ruku, Doktore.
Pokuste se vidět, co vidím.
Máme štěstí, že jsme stále naživu, abychom viděli tento překrásný svět.
Podívejte se na oblohu.
Není to tmavé a černé bez charakteru.
Ta černá je vlastně tmavě modrá.
A támhle, světle modrá.
A žene se skrz modrost a čerň,
vítr se víří skrz vzduch a pak,
svítí, hoří, vybuchuje skrz: hvězdy!
Vidíte, jak křičí světlo?
Kamkoliv se podíváme,
komplexní magie přírody, plane před našima očima.
Viděl jsem spoustu věcí, příteli.
Ale máš pravdu. Nic není tak úžasné jak to vidíš.
Budete mě hrozně chybět.
Kéž bych měl jen něco o skutečné hodnotě co bych vám mohl dát.
Oh, ne, ne. Nemohl bych přijmout takový úžasný dar.
Nu dobrá.
Nejste první, kteří odmítli mou nabídku.
Amy, požehnaná, úžasná.
Buď na sebe hodný, a buď k sobě laskavý.
Budu se snažit.
A možná si pro příště trochu přistřihni ty vousy než budeš někomu dávat pusu.
Rozhodně. Rozhodně.
A pokud tě Doktor někdy unaví, vrať se.
- A budeme mít tucet dětí. - Jej!
Doktore, příteli.
Bojovali jsme proti nestvůře a vyhráli jsme.
Ale bojím se, že sám si tak dobře nepovedu.
Myslíš na to na co já?
Říkala jsem si, že bych se nejdřív najedla, než odjedeme.
Takže nemyslíš na to na co myslím, já.
Vincente!
Něco bych ti rád ukázal.
Možná se nejdřív trochu uprav.
Tak, víš, jak jsme se bavili,
že by tu mohlo být mnohem víc, než si lidé dokáží představit?
Ano.
No, tak se připrav, Vinny.
Jak to, že já jsem ten blázen.
A vy dva jste zůstali příčetní?
- K čemu tohle všechno je? - Oh, na spoustu věcí.
Třeba tohle, hraje uklidňující hudbu.
Zatímco tohle dělá velký hluk.
A po tomhle se začne všechno třást.
A tenhle?
- To je frikční kontrafibulátor! - A tohle?
To je kečup. A tohle je hořčice.
Hmm. Pěkný!
Pojďme do kavárny a můžeš mi říct
o všech divech vesmíru.
Dobrý nápad. I když, vlastně,
je tu něco co bych ti ukázal nejdřív.
Kde to jsme?
Paříž. Rok 2010.
A tohle je skvostné Musee D'Orsay.
Domov spousty největších maleb v historii.
Oh, to je nádhera.
Ignoruj to.
Chci ti ukázat něco mnohem důležitějšího.
Dr. Blacku, potkali jsme se před pár dny.
Ptal jsem se vás na kostel v Auvers.
Oh, ano. Rád jsem pomohl.
Byl jste milý ohledně mé vázanky.
Ano. A dneska máte opět nádhernou.
Ale jen mě tak zajímalo, mezi námi dvěmi, ve sto slovech,
jak byste ohodnotil Van Gogha v dějinách umění?
No, skvělá otázka.
Ale, pro mě je Van Gogh ten nejlepší malíř vůbec.
Rozhodně ten nejpopulárnější, velký malíř všech dob,
nejvíc milovaný.
To co dokázal s barvami je zkrátka velkolepé.
Transformoval svou bolest svého těžkého života do estetické krásy.
Bolest je jednoduché znázornit, ale využít vaší vášeň a bolest
k zobrazení extáze a radosti a velkoleposti našeho světa,
nikomu jinému se to ještě nepovedlo.
A myslím, že možná ani nepovede.
V mé mysli, tento podivný, divoký muž který se potuloval po polích Provence.
nebyl jen nejlepší umělec světa,
ale také jeden z největších mužů co kdy žil.
Vincente. Omlouvám se.
Omlouvám se. Je toho moc?
Ne. To jsou slzy radosti.
Děkuji vám, pane. Děkuji.
Nemáte zač. Nemáte zač.
Omlouvám se za ty vousy.
Tohle všechno mění.
Zítra vykročím s mým stojanem na zádech jako jiný muž.
Stále nemůžu uvěřit, že jedna z těch kopek sena
byla v muzeu. Jak nepříjemné.
Bylo to skvělé dobrodružství a velká čest.
Jste první doktor, který
dokázal skutečně změnit můj život.
To mě těší. Nikdy na tebe nezapomenu.
- A určitě svatba nepadá v úvahu? - Tentokrát ne.
Nejsem typ na vdávání.
Jdeme. Zpátky do galerie.
Čas může být přepsán. Vím, že může. Jdeme!
Ten dlouhý život, Vincenta Van Gogha!
- Budou tu stovky nových maleb. - Tím si nejsem jistý.
No tak!
Tady je poslední dílo Vincenta Van Gogha,
který spáchal sebevraždu v pouhých 37 letech.
Nyní je uznávaný za jednoho z nejlepších umělců vůbec.
Pokud mě budete následovat…
Takže jsi měl pravdu. Žádné nové kresby.
Nic jsme nezměnili.
To bych neřekl.
Tak jak to vidím já, tak život je hromadou dobrých a špatných věcí.
Hej.
Dobré věci
ne vždy změkčí ty špatné.
Ale, na druhou stranu, ty špatné věci nemusí nutně
zkazit všechny ty dobré, nebo je udělat nedůležitými.
A my jsme rozhodně přidali na jeho hromadu dobré věci.
A když se podíváš pořádně…
... možná, že jsme změnili pár věcí.
Žádný Krafayis.
pro Amy Vincent
Kdybychom se vzali, naše děti by měli opravdu, opravdu zrzavé vlasy.
Totální zrzci.
Jasnější než slunečnice.
PŘÍŠTĚ
Halo? Potřebuji vaši pomoc. Stala se tu nehoda.
Co to tam dělá?
- Už jsi podal ten inzerát? - Jasně, dneska.
- Najdi mi chlapa. - Jo, nebo se budeš muset smířit se mnou.
To by ses ty musel smířit se mnou.
Miluju tě, miluju tě, miluju tě.
Miluju tě. Miluju tě.
Tak to je dobře, protože jsem tvůj nový podnájemník.
Překlad: Blackthunder